![kepernyofoto_2018-05-20_20_58_17.png](https://m.blog.hu/da/daniaron/image/kepernyofoto_2018-05-20_20_58_17.png)
Mivel Az U.N.C.L.E. embere az angol alvilág helyett a '60-as évek végletekig cizellált világába repíti a nézőjét, kisstílű gengszterek helyett pedig egy macsó kémpárost tesz meg főszereplőnek, a jól ismert, szeretett, és már-már elvárt szerzői kézjegyek alig-alig türemkednek ki az amerikai stúdiórendszer kimért konvencionalizmusából – pedig nem csak hogy ott vannak, hanem éppen miattuk lehet Az U.N.C.L.E. embereaz év legvagányabb, leglazább, és az egyik legstílusosabb későnyári blockbustere.
A Ritchie-féle macsóromantika nem csak hogy visszatér, hanem új magasságokba is emelkedik: még képtelenebb, még eltúlzottabb, és ezáltal még humorosabb, amiből a film tudatosan kovácsol fegyvert. A két főszereplő kisfiús rivalizálása nem kevésbé elnagyolt, mint a rikító kosztümökkel, pörgős zenei betétekkel, osztott képernyős vágásokkal és élénk színekkel megfestett korrajz (atmoszféra tekintetében Wes Anderson babaház-miliője is eszünkbe juthat), vagy a különböző nemzetiségek (angolok, amerikaiak, olaszok és oroszok egyaránt a lehető legvégletesebben vannak sztereotipizálva). Ez a rajzfilmszerű leegyszerűsítés azonban nem csak az igazán önfeledt, súlynélküli szórakozást szolgálja, hanem ügyesen használt eszköz a stúdiófilmekre jellemző, sablonos, pár jellemvonásból álló, kőegyszerű karakterek hiányosságainak elfedésére is.
Mint a legtöbb Guy Ritchie-moziban, úgy itt is számos motívum visszaköszön: a főszereplők ismét valamilyen értékes tárgy (gyémánt, fegyver és festmény után ezúttal atombomba) után loholnak, minden különösebb érzelmi motiváció nélkül. Velük együtt feltűnnek a Ritchie-féle groteszk figurák és halálesetek is, az alvilági karakterek helyett viszont ezúttal a titkosügynökök történetéből kerekít sajátságos kálváriát, miközben a rendező gengszter opuszaiban már csúcsra járatott stilisztikai megoldásai sem maradnak el (jelenetek felcserélhetősége, narráció, progresszív akció-szekvenciák, stb.).
Az U.N.C.L.E. emberének úgy sikerült ízig-vérig Guy Ritchie-mozinak maradnia, hogy közben alázatosan meghajolt a kémfilm zsáner követelményei előtt, és az elmaradó robbanás-szekvenciákat, megalomán akcióorkánokat vagány karakterekkel, jól megírt, vicces szituációkkal és egyedi stílusérzékkel helyettesítette, ezzel pedig olyat tett, ami többnyire távol áll a nyári blockbusterektől: ebben az egyre homogénebb iparban megütötte a saját, mással nem nagyon összetéveszthető hangját. Az egyetlen szépséghibája, hogy a box-office listákon csúnyán leszerepelt a film, és ezzel a merészebbnek titulált blockbusterek esélyei megint csak gyengültek, TV-sorozat adptáció ide vagy oda.
A bejegyzés trackback címe:
Kommentek:
A hozzászólások a vonatkozó jogszabályok értelmében felhasználói tartalomnak minősülnek, értük a szolgáltatás technikai üzemeltetője semmilyen felelősséget nem vállal, azokat nem ellenőrzi. Kifogás esetén forduljon a blog szerkesztőjéhez. Részletek a Felhasználási feltételekben és az adatvédelmi tájékoztatóban.